Einar+Gerhardsen

= Einar Gerhardsen =

Einar Henry Gerhardsen ble født 10 mai 1897 som Einar Henry Olsen, og døde 19 september 1987. Han var en norsk politiker som representerte Arbeiderpartiet, og fra 1945 til 1951, 1955 til 1963 og 1963 til 1965 var han statsminister i Norge. Han er kjent under kallenavnet ”landsfaderen” og er omtalt som en av hovedpersonene bak den norske velferdsstaten som vokste frem etter andre verdenskrig. Han var arbeidergutten som ble partiformann for Arbeiderpartiet i 20 år, som satt som statsminister i lengre tid enn noen annen her i landet – til sammen 17 år – og som i ettertid ble betraktet som Norges betydeligste politiker på 1900-tallet.

Gerhardsen ble født i Asker, som sønn av rodemester i veivesenet Gerhard Olsen og Emma Hansen. Han giftet seg i 1932 med Werna Julie Koren Christine, og samm en hadde de sønnene Truls og Rune samt datteren Torgrunn Lieungh. Gerhardsen vokste opp som ett av fire barn i en arbeiderfamilie i Kristiania. Einar fulgte i farens fotspor, og ble etter en middels folkeskoleeksamen og en rekke mer tilfeldige jobber, i 1915 anleggsarbeider i Veivesenet i Kristiania, og i 1920 ble han formann i Veivesenets arbeiderforening. Einar ble i 1919 valgt inn i sentralstyret i Arbeiderpartiets ungdomsorganisasjon. Han ble sittende der til 1926 og var i en periode nestformann og formann. Han var ordfører i Oslo i august 1940 til mai-juni 1945. Gerhardsen var statsminister i fire regjeringer – samlingsregjeringa 1945 og arbeiderparti regjeringene 1945-51, 1955-63 og 1963-65, og han var valgt som stortingsrepresentant for Oslo 1945-69.

Livet til Gerhardsen dreide seg i stor grad om politikk, allerede fra han var 17 år og gikk på møter i Arbeiderpartiets ungdomsbevegelse. De levevilkårene og maktforholdene Einar Gerhardsen lærte å kjenne, førte imidlertid ikke uten videre og av seg selv til bestemte holdninger. Hans samfunnssyn og politiske innstilling ble formet i møtet med ulike personer og miljøer og derigjennom også med språklig uttrykte begreper og forestillinger. Det var to perioder i livet hans som påvirket hans samfunnssyn og politiske innstilling. Det første var hans ”revolusjonære” periode. Han hadde en far som var fagforeningsmann og aktiv sosialdemokrat, av den gamle og utpreget reformatoriske skole. Han møtte derimot i Arbeiderpartiets ungdomsbevegelse fordømmelse av det borgerlige samfunnet i et langt hardere og mer aktivistisk språk. Han møtte også revolusjonær sosialistisk teori, uten at han selv noen gang ble en utpreget teoretiker. Den russiske revolusjonen ble for radikale Gerhardsen symbol, eksempel og krav til handling. Han var på den tiden en tilbakeholden og sjenert gutt, som alltid satte seg på bakerste benk og unngikk sosiale tilstelninger. Han hadde derimot et sterkt ønske om å gjøre noe for å forandre og forbedre arbeidsfolks kår, og få slutt på den han anså som urettferdighet og nedverdigende behandling. I et tilbakeblikk sa Gerhardsen om de såkalte “fine” og deres nedlatende holdning: “Jeg minnes en følelse av maktesløshet, der en kunne gråte fordi en ikke kunne slå de der – ned. Og så måtte en bare knytte nevene i trass og bestemme seg for at dette skulle før eller siden bli annerledes.”


 * Krigsutbruddet**

Gerhardsen sluttet seg til regjeringen som flyktet nordover i landet få dager etter krigsutbruddet. Da han i juni kom tilbake til oslo fungerte han en kort periode som leder av Arbeiderpartiet, men tyskern e forbød han fort å drive politisk arbeid på nasjonalt plan. Han ble likevel utnevnt som fungerende formann i Arbeiderpartiet på landsstyremøtet 6 juli 1940. Som ordfører ble Gerhardsen innkalt flere ganger til avhør hos Gestapo, og 26 august 1940 ble han tvunget av tyskerne til å trekke seg som ordfører. Han hadde i invasjonsåret åpnet for et samarbeid med Tyskland. Men hans form for samarbeid ble avslått. Han var også aktivt med i motstandsbevegelsen. Han var blant de mest sentrale i oppstarten av det som ble Hjemmefrontens offisielle organ, Bulletinen. 11 september 1941 ble han arrestert og sendt til Grini fangeleir, der deltok han i en indre krets av Ap-tilknyttede politikere og la grunnlag for et etterkrigsparti. Han ble senere flyttet til Møllergaten 19 der han ble utsatt for tortur. Han ble i 1942 sendt til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen i Tyskland, men ble i 1944 sendt tilbake til Norge, hjulpet av den norske legen Johannes Heimbeck som hadde gode kontakter i Tyskland. Til tross for fangenskapet var Gerhardsen aktiv i arbeidet for å planlegge Arbeiderpartiets etterkrigspolitikk og hvordan det politiske arbeidet i Norge skulle bli etter frigjøringen. Han satt på Grini frem til Tysklands kapitulasjon i mai 1945.


 * Fred og samling 1945**

Einar Gerhardsen ble formann i Arbeiderpartier rett etter frigjøringen. På landsstyremøtet i slutten av mai ble han også valgt som ny partiformann etter Oscar Torp. Som formann i landets største parti fikk Gerhardsen i oppdrag å lede samarbeidsutvalget mellom de politiske partiene etter andre verdenskrig. Samarbeidsutvalget fikk blant annet i oppgave å gå gjennom fellesprogrammet som skulle danne grunnlag for samarbeidet mellom de politiske partiene i gjenoppbyggingen av Norge. Gerhardsen mente det var viktig at det var mest mulig enighet mellom de politiske partiene når Norge skulle gjenreises etter krigen, og derfor la den nye regjeringen fellesprogrammet til grunn for sitt arbeid. I etterkrigstiden gikk Norge fra å være en temmelig svak, fattig og underutviklet nasjon til en velstående, industrialisert stat. Fattigdom, bolignød og arbeidsledighet ble sterkt redusert som et resultat av oppgang i verdensøkonomien og den nøye planlagte industrialiseringspolitikken. Gjenoppbyggingen av landet, men også en gradvis utvikling i sosialistisk retning, stod sentralt for Gerhardsen. Han forsøkte å sette i verk praktiske ordning er for statlig kontroll over næringslivet og medbestemmelse for arbeidere og andre ansatte i bedriftene.

En sak som kom til å samle Høyre, Venstre, Senterpartier, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Folkeparti, var Kings Bay-saken i 1963. I november 1962 hadde 21 mennesker mistet livet i den statlige Kings Bay- gruven på Svalbard. Det var framleggelsen av Tønseth-rapporten som førte til at en regjering ledet av Einar Gerhardsen for første og eneste gang ble et mistillitsforslag. Gerhadsen overlot statsministerstolen til Høyres parlamentariske leder John Lyng 28 august 1963, men han tiltrådte sin fjerde regjering bare en måned senere.

**De siste årene**

Einar Gerhardsen trakk seg formelt ut av politikken i 1969 da han gikk ut av Stortinget, og sa samtidig nei til gjenvalg til sentralstyret. Men han fortsatte å være aktiv og engasjert i samfunnslivet og i partilivet. Han mottok i 1970 St. Hallvardsmedaljen og i 1972 Borgerdådsmedaljen i gull. Han takket nei til andre utmerkelser, deriblant St. Olavs Orden. Som pensjonist gav han ut sine politiske memoarer i fem bind, og var også en ettertraktet foredragsholder. Gerhardsen var under og etter statsministertiden en respektert person, også blant de som ikke delte hans sosialdemokratiske synspunkt. Han ble kalt Landsfaderen for sine evner til å bygge det moderne Norge etter andre verdenskrig. Norge er fortsatt påvirket av politikken fra hans perioder som statsminister.

Noen ord sagt om Einar Gerhardsen: //”Han hadde Johan Sverdrups betagende appell til enhet og samhold. Og Frederik Stangs evne til å overtale den enkelte. Og han hadde Søren Jaabæks organisatoriske talent. Alt dette samlet gir en statsmann av mektige dimensjoner,” sa historikeren Jens Arup Seip. Selv sa Gerhardsen: “Jeg er så lite innfløkt og vanskelig som noen kan være.”//

Einar Gerhardsen om Kings Bay-saken
media type="youtube" key="DdzD1eho2us" width="420" height="315"

Kilder
[] [] [] []