Ut+av+unionen

Norges stilling
I unionen var Norge underlagt Sverige. Det vil si med unntak av et område: Utenrikspolitikken. Den var ledet av svenskekongen siden 1814. Med tiden ble utenriksministerens stilling stadig viktigere, og utrolig nok var han svensk! Det skulle vise seg at utenriksministeren alltid var svensk! Dette gjaldt også diplomater og konsuler som behandlet både Sveriges og Norges saker i utlandet. Saker som angikk Norges utenlandsforhold ble behandlet i Ministerrådet, et råd bestående av utenriksministeren og en minister fra hvert av landenes regjering. Altså et råd der Sverige rådet.

I 1885 ble det ministerielle råds sammensetning endret av den svenske Riksdagen. Dette falt ikke i god jord i Norge, rett og slett fordi Norge ble i enda større mindretall enn det de allerede var. Derfor krevde den norske regjeringen at Norge skulle være bedre representert. Som svar fikk de at utenrikssaker skulle behandles av utenriksministeren, 2 svenske og 3 norske ministere. Prøvde svenskene å snike inn en regel om at utenriksministeren alltid skulle være svensk? For hvis utenriksministeren hadde vært norsk hadde svenskene vært i mindretall. Noe som ikke var ønskelig fra norsk side.

Som at det ikke var nok la svenskene i 1880-årene om handelen sin til en proteksjonistisk form, noe som i forbindelse med mellomriksloven medførte en strengere handel mellom landene. Hvordan kunne de svenske konsulene nå representere Norge?

Konsulentsaken
I 1815 innførste svenskene et system der svenske konsuler skulle fungere både som norske og svenske. Det var også mulig for nordmenn å bli svensk-norske konsuler. Denne ordningen var ikke det norske folk helt fornøyd med, siden landets handel og skipsfart trappet seg opp i denne perioden. Det ble hevdet av det var for få konsulater, og i tillegg var det dårlig likt at svenskene skulle ivareta norske interesser.

Venstres valgseier i 1891 første til at Stortinget igjen ba regjeringen utrede opprettelsen av et norsk konsulatvesen. Regjeringen skapte en komite som anbefalte at et norsk konsulatvesen ble opprettet. Stortinget bevilget 50 000 kr til gjennomføring av saken, som førte til en spent situasjon i 1892. Oscar 2 ville ikke sanksjonere, og de løste krisen ved å utsette saken til senere.

I 1895 prøvde Venstre på nytt, og presset hardt for saken. Svenskene truet med krig, og den norske hæren var ikke stor nok til å ta et væpnet oppgjør. Stortinget besluttet den 7. juni 1895 at forhandlingene med svenskene skulle taes «på fritt grunnlag», og krigsfaren gled dermed over.

Flere komiteer ble satt på saken, og norske og svenske forhandlere var til slutt enige om oppløsning av fellesskapet. Venstres knyttnevepolitikk var helt klart avgjørende for unionsoppløsningen. Uten konstant press fra norsk side ville det ikke blitt like mye oppmerksomhet rundt saken, og det lyset som ble kastet rundt saken var det som gjorde at svenskene var nødt til å gi seg til slutt.

Kilder:
(2008). Mennesker i tid. Oslo: Cappelen Damm.

@http://snl.no/Konsulatsaken