Norsk+politikk+overfor+urfolk+og+minoriteter


 * // [[image:flagg.jpg align="right"]]Drøft i hvilken grad assimilasjons-politikken overfor samer og kvener i andre halvdel av 1800-tallet var en konsekvens av den norske nasjonalismen. //**

Tidlig på 1800-tallet var folk flest opptatt av å skape en norsk nasjonal identitet, basert på felles verdier som språk, kultur og historie. Gamle eventyr, myter, folkeviser og sagn ga grunnlag for dannelsen av en norsk kultur og språk. Dette ga en felles nasjonalfølelse.

Nasjonalismen hadde en stor positiv innvirkning på landet. Den nordmenn et fellesskap de kunne ta del i, spilte stor rolle i demokratiseringen av Norge, og var en viktig drivkraft i oppløsning av unionen med Sverige i 1905. Men nasjonalismen forutsatte et ensartet folk med felles verdier, og staten ble før første gang oppmerksom på minoritetene. Folkegrupper med annen kultur, språk og levemåte ble utstøtt fra samfunnet. Både samer, kvener, sigøynere, skogfinner og jøder ble oppfattet som fremmede. De ble sett på som en problem. Enten skulle de bli stengt ute av landet, eller så måtte de oppgi sin kultur, og bli assimilert i det norske samfunnet.

Det var særlig to folkegrupper som led under norske myndigheter sin nye politikk.

Samene ble drevet vekk fra nord, og de mistet all rett på jorda og ressursene som fantes der. Det ble argumentert med at samene var et nomadefolk som hadde innvandret til Norge en gang i middelalderen og at de aldri hadde hatt noe fast bosted. De hadde dermed ikke eiendomsrett på jorda. Samtidig flyttet resten av Norges befolkning nordover for å finne ledig jord. Der fantes det masse ressurser som førte til at de kunne jobbe i gruver og med fisk. Det konfliktfylte forholdet mellom samene og norske myndigheter førte til stor misnøye blant minoriteten.

En annen minoritet var den voksende finske bosettingen i Finnmark, kvenene. De innvandret fra Finland til Norge på 1500- og 1600-tallet, og det kom en ny innvandringsbølge på 1800-tallet. Kvenene flyktet fra sult og nød og til Nord-Norge, et område med behov for arbeidskraft. De norske myndighetene oppfattet kvenene som fremmede og et stort norsk problem. Det ble satt spørsmål til lojaliteten, og deres sterke bånd til Finland.

Fra 1860 startet norske myndigheter en politikk som skulle gjøre samer og kvener norske. I skolene foregikk all undervisning på norsk, og barna måtte bo i egne internater. Disse internatene var strengt overvåket, og det ble kontrollert at barna bare snakket norsk med hverandre. Også i kirken foregikk alle prekener på norsk. Det ble dannet et fond, finnefondet, som skulle sikre at fornorskingspolitikken ble finansiert. Målet med fornorskingspolitikken var å fjerne alle minoriteter, og eksistensen av egne folkegrupper. Dette ble offisielt slått fast i 1898. Den norske majoriteten ble sikret alle rettigheter til jakt, fiske og eierskap av land.

Grunner til at det ble drevet assimilasjonspolitikk mot samene og kvenene kan blant annen være sosialdarwinistiske ideer som førte til at man så på den norske kulturen som bedre enn minoritetenes. Samenes dårlige næringsøkonomi hadde ført til at samene falt utenfor systemet, og det vokste fram stor tvil til lojaliteten man hadde til kvenene, grunnet sikkerhetspolitiske årsaker. Man kan allikevel konkludere med at det var den norske nasjonalismen som i all hovedsak som fikk landet på tankene om å føre en assimilasjonspolitikk.


 * // Sammenlign den norske statens politikk overfor samer, kvener og romanier, og diskuter konsekvensene av denne politikken overfor minoritetene på 1800-tallet. //**

I Norge rammet som sagt assimileringen i første rekke samer, kvener og romanifolk (tatere) som ble oppfattet som fremmedelementer og representerte dermed en utfordring for de nasjonalistiske politikerne.

I løpet av 1800 tallet skjedde det en endring i myndighetenes holdning ovenfor samene. De gikk fra å bli sett på som en egen folkegruppe i nord til å i større grad bli oppfattet som en fremmed folkegruppe. Fra å ha full aksept fra myndighetene, med en kollektiv rett til ressursene i nord, ble deres eiendomsrett til land og vann ikke lengre akseptert. Konflikten mellom samene og nordmennene ble forverret da det oppsto konkurranse om ressursene etter oppmuntring til innvandring i Nord av myndighetene. De alvorlige inngrepene i de gamle næringsrettigheter førte ikke bare til et dårligere forhold mellom samer og nordmenn, men spesielt til en samisk misnøye med de norske myndighetene.

I tillegg til samene fantes det en sterkt voksende finsk bosetning i Finnmark. Som innvandrerne sørfra, kom det på 1800 tallet en stor innvandringsbølge fra sult og nød til arbeidskraft i Nord. Også disse ble betraktet som fremmede og dermed et nasjonalt problem, til dels grunnet lav toleranseterskel og frykt for kvenene som en mulig sikkerhetspolitisk belastning. Innledningen til en mer intensiv fornorskingspolitikk, som preget de neste hundre årene, var Kautokeino opprøret som i en stor grad skyltes forverringen av levekårene og undertrykkelsen i det norske samfunnet. Frykten for et større sosialt opprør blant samene ble stor og undertrykkingen av de små minoritetene ble større og mer omfattende.

Fra 1860 satte norske myndigheter i verk en politikk overfor samer og kvener som tok sikte på å gjøre dem norske, og målet med denne politikken var rett og slett å utrydde minoritetsspråkene. //Finnefondet// ble opprettetfor å sørge for det finansielle grunnlaget for fornorskingspolitikken der skoler og kirker ble naturlige arenaer. I skolene skulle all undervisning foregå på norsk, og det ble opprettet statsinternater der barna skulle bo og der personalet kontrollerte at barna ikke brukte morsmålet sitt. Kirker og kapeller ble bygget for å styrke det //norske//, og både språk, lærestoff og arkitektur skulle være på norsk. En konsekvens av dette ble at prester som skulle virke i finsktalende områder ikke lengre trengte å lære seg finsk. Samtidig ble det vedtatt lover som skulle sikre Finnmark for nordmenn. (Fra 1897 kunne bare nordmenn eie fiskebåter, og fra 1899 kunne bare norske statsborgere jakte på statens grunn. I 1902 kom det en lov som krevde at oppkjøp av landområder i Finnmark var forbeholdt norske statsborgere som snakket norsk. ) Samer og kvener skulle altså assimileres i det norske samfunnet og ikke lengre eksistere som egne folkegrupper.

I likhet med samer og kvener ble romanifolket i 1840 årene gjenstand for større oppmerksomhet fra myndighetene. Samfunnets, og dermed nasjonalismens, holdning til disse var tvetydig; selv om de hadde funnet sin plass i samfunnet ble de oppfattet som et problem da de ikke var bofaste, og taterne ble oppfattet som en belastning for fattigkassene i kommunene. Tidligere var det passtvang for romanifolk og andre som reiste innenlands, mens på 17- 1800 tallet ble det straffbart å tigge eller streife rundt om på veiene, noe som først og fremst førte til at mange i romanifolket ble arrestert.

Presten Eilert Sundt(1817-75) var den som kom til å legge premissene for en politikk overfor romanifolket, og han utarbeidet grunnlaget for loven om «tatere og fantefolk» som Stortinget vedtok i 1854. Sundt mente at romanifolket hadde behov for hjelp til et bedre liv og en mer moralsk livsførsel og hadde ingen tro på tvangstiltak. Derfor mente han at politikken skulle være fundert i kunnskap om deres liv, og bygges på behandling og hjelp som forberedte dem på en full overgang til storsamfunnet. I forbindelse med loven ble det opprettet et fantefond som skulle brukes til å skaffe romanibarna en kristen oppdragelse og hjelpe romaniene til å bofaste seg og få lovlig arbeid. Romaniene som levde sammen skulle konfirmeres slik at de kunne giftes, og gamle og vanføre skulle forsørges.

Integreringsmetoden viste seg å ikke fungere slik den hadde blitt tenkt. Få ble integrert, og midlene i fantefondet ble utnyttet både av romaniene og kommunene. Rundt 1860 ble den milde linjen til Sundt satt under sterkt press fra myndighetene, noe som førte til at han selv gikk bort fra den. Etter 1869 ble den offentlige støtten kuttet ut, og politikken overfor folket ble enda mere restriktiv. Sundts linje om å assimilere dem i storsamfunnet gjennom hjelp og behandlet ble avviklet. I 1897 ble //Foreningen til motarbeidelse av omstreifervesenet// stiftet, og spilte en viktig rolle i tvangsassimileringspolitikken overfor romanifolket på 1900 tallet. Målene var fremdeles å få romaniene bofaste, men virkemidlene ble her enda røffere med større omfang.

Omslaget i politikken overfor romaniene kom samtidig med at det ble satt i verk en hardere fornorskingslinje overfor samer og kvener, og det var tydelig at det skjedde et klimaskifte i behandlingen av minoriteter etter 1860.

Fornorskingsprosessen overfor kvenene har ført med seg liknende former for trakassering, mindreverdighetsfølelse og problemer med å hevde seg i samfunnet for kvener som for samer. Først på 1970 tallet ble det nytt liv i det kvenske miljøet, muligens som en indirekte effekt av utviklingen for samene. Politikken overfor romaniene medførte at det meste av folkene mistet sin identitet og ble oppløst i den etnisk norske majoritetsbefolkningen.

//"Den norske stat er grunnlagt på territoriet til to folk - nordmenn og samer. Samisk historie er tett flettet sammen med norsk historie. I dag må vi beklage den urett den norske stat tidligere har påført det samiske folk gjennom en hard fornorskningspolitikk."// - Uttalelse fra kong Harald V under åpningen av Sametinget i 1997.

=**//Gjør greie for ulike holdninger til jødene på 1800-tallet, og vurder i hvilken grad disse gjenfinnes i dagens samfunn.//**=

Fra 1814 ble grunnloven opprettet, de fleste lovene ble videreført fra det dansk- norske lovverket utenom bestemmelsen hvor det evangelisk – lutherske religionen skulle være statsreligion. I tillegg ble det laget en passus i grunnloven som ble kalt jødeparagrafen. Den gikk ut på at ingen jøder skulle ha adgang til Norges rike. //«////Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion. De Indvaanere, der bekjende seg til den, ere forpligtede til at opdrage sine Børn i samme. Jesuitter og Munkeordener maae ikke taales. Jøder ere fremdeles udelukkede fra Adgang til Riget.» // På begynnelsen av 1800 tallet var myndighetene skeptiske til religiøse minoriteter. Derimot bygget hoved-skepsisen seg rundt Jødene, derimot ikke som en gruppe mennesker, men som en religion. Jødeparagrafen kastet alle jøder ut av landet med mindre du konverterte til kristendommen, ved den bakgrunn av at de kristne var redde for at jødene var de kristnes arvefiende.



1830 ble ordningen om leide brev innført. Utenlandske jøder kunne nå besøke Norge. Rundt 1830- 1840 tallet ble jøders rett til adgang diskutert mye i den norske offentligheten . Henrik Wergeland var en av de som kjempet for jøders rett til å komme inn i landet. En pinlig hendelse fant sted i 1844 da jødiske forskere som skulle delta på et naturfaglig forsknings møte i Norge ble nektet adgang på grunn av paragrafen. Dette rystet resten av verden og satt Norge i et dårlig lys. I 1851 etter fire at fire stortinger hadde tatt opp spørsmålet, fikk endelig jøder adgang til Norge.
 * Jøder får adgang til Norge **

 I perioden 1880 tallet og ut på 1900 tallet kom det to bolker av jøder, halvparten som kom i denne perioden flykter fra pogromer i Russland. De bosatte seg hovedsakelig i Kristiania og Trondheim og livnærte seg via handel og håndverk i tillegg til å være omførselshandler. Statens side ble jøder behandlet som en minoritet ikke en gruppe. Blandede følelser hos det kristne norske folk. Derimot på slutten av 1890 tallet dukket antisemittisme eller jøde fiendtlighet opp i ulike aviser. Derimot skulle det går 20 år til før talsmenn var mer åpne for antisemittisme. Eivind Saxlund var en av disse talsmennene, som skrev en bok om antisemittisk tysk litteratur.
 * Jøder i Norge 1851 **

Andre verdenskrig kan beskrives som et av de største menneskeutryddelsen i vår tids historie. I perioden 1938- 1945 ble over 6 millioner jøder drept i Holocaust. Under andre verdenskrig gjenninnførte Vidkun Quislings regjering jødeparagrafen i 1942. Den ble stående til frigjøringen i 1945 og Quisling ble ved rettsoppgjøret domfelt for ulovlig endring av grunnloven.
 * 2 verdenskrig **

I dag har jøder en helt annen plass i samfunnet, derimot er det fortsatt spor igjen etter Holocaust, stereotypier og andre diskriminering rundt jøder. I en undersøkelse gjennomført av Holocaust senteret i 2012 har 12, 1 % av den Norske befolkningen fordommer mot jøder. Derimot i Europeisk sammenheng er denne prosenten veldig liten for å se i sammenheng. Antisemittisme står derimot sterkere ved påstanden at «verdens jøder arbeider i det skjulte for å fremme jødiske interesser» hele 19 % støtter denne påstanden. Dette vil si at hver femte nordmann tror på en jødisk verdensomspennende konspirasjon. Undersøkelsen viser at 8 % heller ikke vil ha jøder som nabo eller venner, derimot er dette løse tall og ikke hele fakta, men det kan forekomme at flere av disse prosenttallene er større enn de som bevises her. Etter andre verdenskrig mener mange at jøder utnytter minnet om Holocaust til sin egen fordel og mange (hele 12 %) mener at Holocaust kan skylle jødene selv for at de ble forfulgt. Derimot viser det sag at de som støtter de Palestinskvennlige holdningene ikke nødvendigvis har antisemittiske holdninger. Derfor er sammenhengen mellom antisemittiske og antiisraelske holdninger skyves vekk fra hverandre på grunn av et mer komplekst grunnlag.
 * Jødesyn i dag**

Den profilerte legen og radikale muslimen Trond Ali Lindstad stiller seg kritisk til jødene som både gruppe og religion. Han skrev en artikkel i 2010 hvor vi siterer «//Vær kritisk til jøder i verden, når det gjelder den innflytelsen de har, innen aviser og andre medier, i mange politiske organer, og ved kontakter og nettverk som finnes til der hvor beslutninger fattes, Det fins anstendige og mindre anstendige jøder, som blant folk i alle grupper og religioner! Det skulle bare mangle. Men uhederlighet utad for å fremme en sak, og særlig når det gjelder Israel, synes å kunne spores hos mange jøder, eller er det ikke sånn? //» http://www.dagbladet.no/2012/11/12/nyheter/innenriks/islam/antisemittisme/joder/24330639/


 * //FAKTA OM Antisemittisme i Norge: //**
 * 1.522 nordmenn har deltatt i spørreundersøkelsen som er utført av TNS Gallup.
 * En av åtte nordmenn har utpregede fordommer mot jøder.
 * Det eksisterer klare stereotypiske forestillinger om jøder.
 * En av ti føler antipati mot jøder.
 * Åtte prosent av oss vil ikke ha jøder som naboer eller i vennekretsen.
 * <span style="background-color: white; font-family: Verdana,sans-serif; font-size: 9pt;">19 prosent tror verdens jøder driver hemmelig organisering.
 * <span style="background-color: white; font-family: Verdana,sans-serif; font-size: 9pt;">38 prosent sammenligner jødenes behandling av palestinerne med nazistenes behandling av jødene.
 * <span style="background-color: white; font-family: Verdana,sans-serif; font-size: 9pt;">550.000 nordmenn mener at jødene selv er skyld i forfølgelsen.


 * Kilder:**

(2008). Mennesker i tid. Oslo: Cappelen Damm. http://snl.no/kvener http://snl.no/samer [] [] [] [] [] <span style="background-color: white; font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">(2008). Mennesker i tid. Oslo: Cappelen Damm []